Conclusions

Durant el transcurs de la realització del TR m'han cridat l'atenció una sèrie de coses. Primer de tot no m'esperava per res que únicament l'amígdala fos la que captava tots els estímuls del nostre voltant (ajudada pels nostres sentits). Em pensava que el “processament” de la por seria força més complicat com perquè tan sols un conjunt de nuclis neuronals pugui captar-la i determinar una resposta per contrarestar-la. La següent cosa que m'ha cridat l'atenció és que el fet de poder conèixer quines àrees del nostre cervell s'activen quan tenim por permeti que un home crei una empresa que es dedica a detectar les parts cerebral que s'activen al veure diferents escenes d'una pel·lícula o d'un programa de televisió i que això s'utilitzi per generar més efectes i, a llarg termini, més audiència o fans en aquell film o programa. Una altre cosa que m'ha sorprès és que la por consti de diferents graus d'ansietat i que segons aquests la por es pot considerar, fins i tot, una sensació d'excitació quan per exemple estàs veient una pel·lícula de terror (en que la por és excitació ja que saps que l'enemic no et farà res a tu, o sigui que no hi ha un perill real). També he de destacar que mai hauria pensat que tenim por a perills imaginaris i que, tot i ser “falsos” la nostra amígdala elabora una resposta a aquells perills. Finalment voldria destacar el síndrome de Klüber-Bucy, que tot i que no té relació amb la por em va semblar interessant que es provoqués per un problema en l'amígdala cerebral.

Per acabar m'agradaria tornar a agrair al senyor Sílvio Sember i a la Doctora Carme Junqué el seu temps per contestar amablement les meves qüestions. Gràcies.